Taneček
Jihovýchodně
od Lužan se zvedá vrch, kterému se říká Taneček.
Podle pověstí zde bylo pohanské modloslužebné místo,
kde se konaly taneční obřady. Zřejmě ve snaze odvrátit
křesťanské věřící od uctívání pohanských míst,
vznikla pověst o propadlé hospodě, kde tančila Káča
s čertem. Ta se také stala předlohou pro
stejnojmennou operu Antonína Dvořáka, který často
pobýval v lužanském zámku u architekta Hlávky.
|
Místo skutečně svádí k tanci –
vrcholek je kruhová plocha o průměru asi 10 metrů, ohraničená vzrostlými
stromy. (foto 1.) Pod vrcholkem prý opravdu kdysi hospoda stála. Dnes už
nejsou vidět ani základy.Uprostřed plácku dnes stojí opět “pohanská
modla”. (foto 4.)
|
|
|
Kopec Zelená hora s vrcholem Taneček
má ze tří stran úhel sklonu asi 20 stupňů, a ze čtvrté strany směrem k
Přešticím je podlouhlý. Z dálky vypadá opravdu zajímavě. (foto 2) |
Jaké
taneční obřady zde mohly být prováděny ? Na
kopci jsme se snažili vcítit se do atmosféry místa
a zjistit tak, jakému pohanskému bohu bylo místo
zasvěceno.
Kultické tance starých Slovanů
v maskách měly za účel zapuzení duchů temnoty o zimním slunovratu.
Zimní hry s maskami se zachovaly až do křesťanství (český masopust).Místo se však na podobné hry nehodí.
Daleko spíše je zde vhodné místo na letní oslavy –
tanec kolem ohně a nevázané hry. Na letní slavnosti
ukazuje i zasvěcení nejbližšího kostela v Nezdicích
– sv. Prokopu – který se slaví 4. července.
|
Místo
působí pozitivně, ale nijak silně, je to místo větrné
i prosluněné. Tedy jako tanec větru i energie
Slunce. Je to místo s velkým rozhledem po okolí a
ovlivňované všemi živly. Přesto jsme vyloučili boha
Peruna. Ten byl uctíván podobně jako řecký Neptun
- bůh hromu a bouře. Přesto tam taky může uhodit svým
trestajícím ohněm. Později se stal bohem války. Byl
mu zasvěcen dub a čtvrtek.
Jak píše
K.H.Borovský ve své protiválečné básni:
"Hřmi Perune na můj svátek místo
kanonády.
Škoda prachu dost ho padne v bitvách
u armády."
|
Nakonec jsem přišla na Svantovíta.
Je to bůh Slunce - jako světlonoš, bůh letního
slunovratu a letních radovánek a bujarých tanců.
Tanec se točí, z toho vítr fouká i ničí.
Podobně jako indický Šiva, který také
tančí a má také čtyři tváře jako Svantovít
do všech stran. Má také přídomek Šiva ničitel
- ten, který ničí, aby mohlo vzejít něco
nového a dokonalejšího. (Foto 4: Šiva tančí
svůj kosmický tanec v plamenném kole) |
Také
jisté nemoci se říká Tanec Svatého Víta - chorea.
Proti ní a proti uštknutí hadem, kousnutí psem a
epilepsii chrání sv. Vít.
|
Sv.
Vít
má svátek 15.června - pár dní před letním
slunovratem, kdy slunce hřeje a svítí nejvíc a nejdéle.
Strmější svahy má kopec taky na jih a okolo něj,
tedy na místa, kde slunce svítí nejvíce. Atributem sv.
Víta je kohout, což mě připomnělo korouhev,
která se točí ve větru. Píše se, že je to symbol
ostražitosti.
Říká
se, že dříve na Pražském hradě byla svatyně Svantovíta
a proto bylo místo křesťanskou církví zasvěceno sv.Vítu.
Mezi
další známé nejmocnější slovanské bohy patří Svarog
- bůh nebeského ohně a jeho syn Svarožic (Radegast)
- bůh pozemského ohně, Slunce a později války.
|
Dále Volos
(Veles) - bůh skotu, ochránce majetku, úrody a
blahobytu a zároveň vládce podsvětí a zemřelých.
Později z něj udělali čerta a říkali: "Jaký
veles tě sem přines." apod. Jeho úlohu ochránce
stád převzal sv. Blažej (Vlasij). Slovanský
panteon je podobný indickému a perskému, ze kterých původně
vycházel. Dá se srovnat i s ostatními panteony -
keltským, řeckým, apod. Jde stále stejně jen o
personifikace, abstrakci a zobecnění přírodních sil.
|
|
Zánik
pohanských náboženství a mnohobožství je jen zdání.
Jejich funkci převzaly početné zástupy svatých a
jejich rozmístění v kalendáři není náhodné.
Nevím,
co nás to napadlo - našli jsme tam kus kmenu, jež
vypadal jako nohy a tělo a tak jsme z něj udělali
pohanskou modlu, správný totem s podobou Svantovíta
- sice neuměle udělanou tváří, ale i tak na tom místě
vypadá dobře, se svýma očima směřujícíma k příchozím
po cestě a s rohy, které jak jsem si vzpomněla, jež
kdysi měli staří bohové, i když ne Svantovít. |
|
Místo je to pěkné.
V blízkosti jsou dva hrady, tvrziště a mohyly. Na protějším
vrchu Skalka je opravdu přírodní zvětralá
skalka na vrcholu, částečně odtěžená. (foto 5 a 6) Bohužel
žádný menhir. Ale je to tajemné místo, a evokuje
pocity hřbitova. I nerovnosti v lese vypadají jako
mohyly. Jsou to první větší kopce, když se jede na
Šumavu. |
Věra Drobečková
|
Použitá literatura: |
|
Stejskal, M.:
Labyrint tajemna. Paseka, Praha 1991
Pracný, P.: Český kalendář světců. Ewa
Edition, Praha 1994
Profantová,
M - Profant, M.: Encyklopedie slovanských bohů a mýtů. Libri, Praha 2000
Váňa,
Z.: Svět slovanských bohů a démonů. Panorama, Praha
1990
|
|